12-18. August…
Catalyzator og den uflidde fremtiden… ( Temainnlegg uke 34 hos Millan )
Det har vært lite skriving av innlegg på siden min den siste uken fordi kroppen min ikke samarbeider med meg. (Som om den noen gang har gjort det liksom… samarbeidet (‘o’) den vet vel knaptnok hva det ordet betyr. Jeg får blandt annet problemer med å lese/skrive å jeg ser sånn blørrygørregjørmeaktig og det funker liksom ikke helt (‘o’) som om ikke det er ille nok så da jeg tenkte å flytte bilen idag fra den plassen på gårdsplassen den har stått siden den fikk sin berømte vask i sommer så var visst den totalt tom for startenergi den også, som om det var noe nytt liksom, og jeg måtte bakse å flakse å streve å få satt på en lader ihåp om å få fløtta på den i morgen. Selvfølgelig skjønner jeg jo at det går sånn med sånt som ikke blir brukt og derfor “står seg ihjæl og dør” men det irriterer alikavæl. Akkurat som høsten… irriterende uflidd fordervelse og død hele veien. Selv om det blomstrer og bugner av bær og frukt og grønt gress ennå så er høstens inntog i naturen ufravikelig påbegynt og plagsom med sine uflidde ingredienser mitt i den mest iøynefallende utsynsvinkelen…
Bildet: Høsten er en uflidd årstid…
…om man har noe utsynsvinkel da (‘o’) her jeg sitter ser jeg nada og det er bare på mine ytterst anstrengende små turer på tunet med rulledingsen at jeg ser hva som egentlig foregår og kan nyte litt dagslys og se at verden fremdeles eksisterer. Å bo i et hus uten skikkelig utsyn er ikke å anbefale… du blir desorientert og mister døgnerytmen og dessuten vil ingen grønne planter bo hos deg. Å jeg elsker grønne planter… (jadda… også et av mine savn, potteplantedyrking i vinduskarmer)
Bildet: Utsikt fra tomteområdet der jeg drømmer om å flytte til i fremtiden…
Utsyn… utsikt… Jeg lengter etter “min” utsikt og “mitt” hjem… jeg savner det veldig og vet at det faktisk bidrar til å gjøre meg ennå dårligere jo lengre jeg er nødt til å sitte her under dårlige boforhold og mangler på alt jeg trenger av det mest elementære… men langt der fremme i fremtiden finnes min utsikt… mitt hjem… Med rulledingsavstand til butikken og et levende samfunn med mennesker som smiler 🙂 Det vet det bare ikke ennå og jeg vet heller intet… men jeg håper, og dette håpet kan ingen ta ifra meg 🙂